Пенчо Славейков
Жрец на живота

chitanka.info

Жрец на живота[0]

Обикна ме живота — и ме сам

на волята си първожрец направи,

и възвиси ме той и ме постави

пред мряморний олтар на своя храм.

Аз тамо бдя. През моя поглед тих,

на тез, които идат пред олтаря

душата се таинствено разтваря,

като вратата на света светих.

И виждам ази всичко ясно в тях —

чета, което в тях е спотаено:

грехът на всяка мисъл съкровена,

и правдата на всякой грях.

И ден и нощ минават те край мен,

едната друга върволица сменя, —

тез с погледи горящи от съмненя,

онез за подвиг с погледа студен.

Едни без вяра, други с бесен жъд

за вяра — вяра и живот убили!

Дохождат тука те с последни сили

и от живота чакат своя съд.

И чакат те с приведени чела, —

и чакат те десницата на жреца

да прокълне или да свий венеца

и увенчае техните дела.

Но аз стоя и тих и мълчалив,

недвижно сложил на сърце десница —

вървят една по друга върволица

и пълнят храма с екот грохотлив.

Неволно се понякога ръка

протегне — воля висша я запира,

и словото на устните замира,

когато зина слово да река.

„Спри!“ — чувам глас да ми говори: — „Жрец

поставих аз да бди и съзерцава,

и дето други съдят — да венчава

на блага прошка с лавровий венец!“

Обикна ме живота и ме сам

на волята си първожрец направи…

Обикна ме — в смъртта да ме прослави,

и осмърти ме жив во своя храм!

[0] В „Преди мълчанието“; датирано 7 май 1909 г., с посочено местонаписване — Варшава (там Славейков е бил на път за Москва). Може би това е стихотворението, за което в посоченото писмо до М. Белчева Славейков говори като за ода на Мицкевич — и като има пред вид Мицкевич, неговата роля в живота и литературата, Славейков свързва тия свои мисли с мисълта за собствената си роля на писател „жрец на живота“.

Четвъртият куплет в „Преди мълчанието“:

Едни без вяра, дирещи все бог,

убили други с вярата си бога, —

и земната си носящи тревога,

те чакат на живота съдът строг.

Последните три куплета (от „Неволно се понякога ръка“) — в „Преди мълчанието“:

Не знаят те, горки, живота сам

че съд не съди, ни отсъда дава,

на суетите техни за разправа

не е поставил жрец той в своя храм.

А тайната им — всичко онова,

което бог е вложил тям в душите,

и тайна то е и за тях самите

на явността да го предам в слова.

Обикна ме живота. Негов жрец

постави той да бди и съзерцава,

и дето други съдят — да венчава

на прошката със лавровий венец.

2, 3 и 4 стих на втория от тия три куплета са поправени така:

което той им е прочел в душите

и истината тайна за самите

тях, да изкаже явността в слова.

Поправен е и първият стих на третия от тия куплети — така:

Жрец на живота, на истинността…

↑

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.